Én csak magamról mesélek. Az életemről, az élményeimről, tapasztalataimról és
amiket leszűrtem belőlük. A gyerekek élvezik, mert igyekszem számukra könnyen
érthetően, humorosan tálalni a történeteimet, talán úgy, ahogy fiatal
koromban én magam is megéltem, vagy segített megélni a fogyatékosság általános
nehézségeit.

Egy biztos, a tanárok éppen annyit tudtak rólam, a vakokról, mint a gyerekek.
Egyenlő távolságra voltunk egymástól. A tanárok is sokat kérdeztek tőlem.
Ez önmagában is emelhet a tanár-diák kapcsolatok színvonalán. A gyerekek
kérdései változóak voltak, egy biztos, amikor megismertek, nyíltan mertek
kérdezni, vagy nyíltabban, mint az óra elején. Mindenre nincs idő, 45 perc
rövid idő, még ha a szünetből el is csíptünk a gyerekek határozott kérésére.

Abban hiszek, hogy nem csak a fogyatékosságról érdemes beszélni. Sok olyan
tanulsága van az életemnek, amit habár a fogyatékosságomnak köszönhetek, de
mégis általános érvényű. Ezeket is igyekeztem elmondani. Nem egyből, mert én
sem tudtam, hogyan kell csinálni, később tanultam bele. Megtapasztaltam a
visszajelzésekből, hogy egyfajta példaként néznek rám a gyerekek sokszor, és
ez bátorított arra, hogy az élet fontos tanulságait kihangsúlyozzam a
számukra.

Többen kerestek meg e-mail-ben. Kérdeztek bátran a vakságról, az életemről,
tanácsot kértek szívügyekben, tanulásban, szüleikkel való kapcsolatukban, és
sok-sok másban is. Volt, aki csak megköszönte az órát, amit náluk töltöttem.
"Egy rossz napom volt. Tudtam hogy jön egy vak ember az osztályfőnökire, és
ettől is csak féltem, hogy még rosszabb lesz a hangulatom. Hogy egy depressziós
fogyatékost kell hallgatni". Írja őszinte levelében egy 15 éves kislány. Ezek
az igazi fizetségek.

Szünetekben, vagy az ebédlőben a tanárokkal nagyon szerettem beszélgetni.
Igyekeztem kihangsúlyozni nekik azt a felelősséget, amivel tartozik egy iskola,
amelyik befogadja a fogyatékos gyerekeket. Elmondtam nekik, hogy számunkra
csak a szellemi munka létezik, ha felmentik sok tárgyból, nem kellő mértékben
kérik számon a tananyagot, akkor csak ártanak a gyereknek. Tudom, hogy sokszor
nehezebb munkát adok ezzel a tanároknak, de nekünk nincs más választásunk. Az
integráció két félről szól, nem csak egyről. Mint ahogy el szoktam mondani, a
kapcsolatokban minden szereplő tanul a másiktól valamit.

Sok válasz nincs kész bennem. Tudnak olyan spontán kérdezni tőlem, hogy ott
kell megalkotnom a választ. Nem csak olyan kérdések voltak, hogy "miért
vakultál meg, mi a kedvenc ételed, hogyan vásárolsz, ...?", hanem 
számomra is teljesen új és meglepő kérdések. Pl "honnan tudja egy vak, hogy mi milyen színű? Hogy a fű zöld, az ég kék stb. Ezt tanuljátok az iskolátokban"?
Rádöbbentem abban a pillanatban, hogy ezt nem tanuljuk. Senki sem meséli el az
iskolákban, maximum kellő életút után a beszélgetésekben, olvasásban kiderül
számunkra. Ott fogalmaztam meg a gyógypedagógia hiányosságait ezzel
kapcsolatban.

Rengeteg tanulnivalónk van még. Nekünk is, fogyatékosoknak, akik csatlakozni,
beolvadni szeretnénk a társadalom forgatagába, és szeretnénk elérni, hogy ne
is legyen kérdés a fogyatékosok érvényesülésének joga és esélyeinek
megteremtése. A befogadóknak pedig meg kell tanulni mindezt a helyén kezelni.
Sokan a sajnálkozást választják, sokan az oktalan segítséget, sokan a
sértődést, ha elmondjuk, hogy nekünk mi és hogyan jó, mert szégyellik azt a
tudatlanságot, hogy nem tudnak velünk mit kezdeni. Pedig amikor elmondjuk, hogy
mit és hogyan, akkor segíteni akarunk. Nem csak a segíteni akarónak, hanem
mindenkinek. Tőlem, amikor kérdeznek ilyesmiket, úgy válaszolok, hogy a
válaszban benne legyen az is, hogy "de csak én működöm így, más vak másképpen
örül a segítségnek, más segít, ...". Ezzel, remélem, segítek más vak
sorstársaimnak is, akikhez ugyanaz az ember egyszer oda téved. Talán csak így
van értelme. Távlatokban, és nagy ívben. Mondhatnám, hogy térben és időben
gondolkodva van értelme ennek a munkának, és nem énrólam szóltak a
gondolataim. Én csak egy vagyok, aki vak, gondolkodik, éli életét, de a
személyem jelentéktelen akkor, amikor a fogyatékos emberekről van szó. Végül
is a RAMPA nem a Bajai iskolák diákjai, tanárai és Dudás Imréről szóltak.
Persze tudok elég példát mutatni ahhoz, hogy érdekes lehetek én magam is, de
mégsem csak engem ismertek meg, hanem a problémáinkat, az elszigetelődés és
előítélet okait, és azt, hogy mindezeken hogyan lehet felülemelkedni, milyen
eredményeket lehet elérni akkor, ha természetesebben gondolunk azokra az
emberekre, akik fogyatékkal élnek. Mi megmondjuk, hogy mi az, amiben segítségre
van szükségünk, és ha azt megkapjuk, onnantól teljesen egyenrangúak vagyunk
mindenben. Tanulásban, munkában, magánéletben. Ha nem kapjuk meg, ezért vagy
azért, a hangulatunk is rosszabb, többet kell dolgozni ugyanazért az
eredményért, mint látó társainknak. Ezt senki sem kívánhatja tőlünk jó szívvel.

Én ebben a szellemiségben próbáltam az elejétől fogva csinálni ezt a munkát,
ami sokszor fárasztó volt, de sosem annyira, hogy ne bírtam volna még
rádolgozni, és még egy órát végigbeszélgetni.

Volt-e kedvenc iskolám, órám? Persze, hogy volt. Volt olyan óra is, ami után
azt mondtam, hogy "ez most nem sikerült". Sosem tudtam ugyanúgy ugyanazokat
a dolgokat elmesélni. Kreatívabb ember vagyok annál. Biztos vagyok benne, hogy
a kísérőim sem unatkoztak, többet tudtak meg rólam, mint aki csak egyszer volt
ott az órámon. Persze voltak ismétlődő részek, meg előre megfogalmazott
gondolatok, de a sok-sok mondandómból mégis inkább rögtönzés volt, ami a
gyerekek hangulatához próbált idomulni, és őket felrázni a lehető legrövidebb
idő alatt, hogy kezdje őket érdekelni az, amit mondani akarok.

Sikerült? Igen. De folytatni lenne a legjobb. Kár, hogy vége van, de talán nem
végleg zárultak le ezek a munkák, mert igény van rá, mindenki részéről. A
jövőben biztos megteremti valaki újra ennek lehetőségét, és más vidékre is
eljut a program. Érdemes lenne a vakokhoz is elmenni beszélgetni, vagy akár
összevont vak és látó osztályt beültetni egy siket ember órájára. Ezzel még többet és még hatékonyabban tudnánk működni. Talán egyszer lesz ilyen is.

Ezek szerint annyira nem volt jó, hogy ne lehetne még jobban csinálni. Mindig
lehet fejlődni és fejleszteni, erről szól a civilizáció már több ezer éve.
Sosem készül el semmi, sosem végleges semmi, csak a haladás, és a törekvés az,
ami állandó az emberiségben.

Dudás Imre
2007. Április 25.